Giitosat girjjiin - kiitos kirjoista
PEKKA SAMMALLAHTı Sámi-suoma sátne- girji. Saamelais-suomalainen sanakirja.
Jorgaleaddji Oy, Ohcejohka 1989. 527 s.
ISBN 951-8939-03-9.
PEKKA SAMMALLAHTI Sámi-suoma-sámi sáınegirji. Saamelais-suomalaís-saamelai- nen sanakirja. Girjegiisá Oy, Ohcejohka
1993. 592 s. ISBN 951-8939-28-4.
Olen nyt jo monta vuotta käytellyt Pek- ka Sammallahden Saamelais-suomalaisı a sanakirjaa ja todennut sen käteväksi.
Enää ei tarvitse siirrellä raskaita Nielse- neitä suplementteineen joka pikku tar- kistuksen takia, ja sitä paitsi tässä Sámi- suoma sátnegirjissä on oiottu ja täyden- netty Nielsenin pahimpia virheitä ja puutteita. Sanavarasto on silti kasvanut, mikä on odotettavissakin uudissanojen runsauden takia. Ja Nielsenin varannos- ta puolestaan on jätetty pois vain joita- kin etnografisuuksia sekä tilapäisiksi tai muuten vähälevikkisiksi osoittautuneita skandinavismeja tai niiden variantteja.
Uuden kirjan lopussa on sekä saamen että suomen taivutustyyppiluettelot ja vielä saamelaiset paikan- ja henkilönni- miluettelot, jotka sisältävät melko paljon uutta esim. Nielsenin Lıerebokiin verrat- tuna. Kaikki tämä on mahdutettu 527 sivuun keveälle paperille, niin että kirja on sivumäärältäänkin vain noin viiden- nes Nielsenin sanakirjan varsinaisesta tekstiosasta, volyymiltaan ja painoltaan vielä paljon vähemmän. Isomman mie- hen maiharin taskuun se sopii vaivatto- masti vaikkei varsinainen taskusanakirja olekaan.
Tottakai kirjassa täytyy olla myös su- pistuksia Nielseniin verrattuna, kun tu- los on noin verraton. Ne on äkkiä lue- teltu: tarkemerkinnät on jätetty pois, samoin useimmat murreviitteet ja sana- perhekytkennät, esimerkistö on supistet- tu vähiin ja kohdekieliä on Nielsenin norjan ja englannin sijasta vain yksi, suomi. Tarkkeita on sentään käytetty jonkin verran, mutta tilan säästämiseksi suoraan hakusanoissa, mihin nykyisen ortografian fonologis-foneettinen luonne suo hyvät mahdollisuudet. I-Iuomattavin niistä on Qvigstadin-Nielsenin- Bergslandin perinteen läpi käynyt ››yli- pidennysmerkki››. Tekijä on kuitenkin ajatellut tässä kuten usein muulloinkin kirjan saamelaisia käyttäjiä ja lisännyt tarkkeílla informaatiota myös suomen- kielisiin selitys- ja käännösteksteihin.
Samaa tarkoitusta palvelee lopussa oleva suomen sanojen taivutusesimerkistö.
Vaikka tämä aines jää ehkä tavallisen lukijan osalta vähälle käytölle, siitä voi loppujen lopuksi olla paljon hyötyä ai- nakin opiskelijoille.
Hieman harmillisempi seikka on, että viiteapparaattia on säästetty kovin joh- donmukaisesti myös varianttien kohdal- la. On hyvä, että kielenhuollon kannalta arveluttavat sanat on merkitty ja että siellä täällä on Viittauksia soveliaampiin sanoihin tai sanamuotoihin (esim. kán'ta
> ardi, guovlu). Sellainen vaatii tekijäl- tään varmaa kielitunnetta mutta myös johdonmukaisuutta kielenhuollon peri- aatteiden soveltamisessa. Vaikeampaa on sijoitella sellaisia variantteja kuin jos, jus, juos tai vaikkapa gobbá, goppás, goppát. Niissä on murrepohjainen levik- ki joko huonosti kartoitettu tai (sormi- tuntumalta) niin samansuuruinen, että
valintaa suositusjärjestykseksi on vaikea- ta tehdä. Ja tietysti kielessä on myös sel- laisia varianttipareja tai -ryhmiä, joiden erottelu on jokseenkin mahdotonta, va- litseepa perusteeksi maantieteellisen le- vinneisyyden tai merkitysvivahteet. Ei edes melko selvien formanttien näkyvyys riitä erotteluperusteeksi kaikissa tapauk- sissa, kuten suomen joku- ja jokin-sano- jen erottamista vaativat kielenhuoltajat ovat saaneet huomata. Saamessa tällai- nen sanapari tai pikemmin varianttipari on muhtin ja muhtun 'jokin, muuan, muutama” ja niistä edelleen muhtumin ja muhtimin 'joskusfi
Kun saamessa on suhteellisen heikko kirjakieli, ei sitä voi herkästi asettaa vas- takkain murrekäytänteiden kanssa - sii- tä ei olisi hyötyä paikallisille murteille- kaan, koska ne ovat yhtä lailla uhan- alaisia, valtakielen paineen alaisia. Tiu- kalle määräilylle on siis kielessä niukasti sijaa, mutta eihän niin pientä asiaa ole- kaan, ettei sitä aina joku haluaisi mää- rätä. Sammallahden sanakirjan varova ote varianttien käyttöön on kuitenkin kiitettävää juuri siinä, että se näin omal- ta osaltaan voi lisätä toleranssia. Ja su- vaitsevuutta kyllä tarvitaan, sekä etno- sentrisissä murrekeskuksissa että kirja- kielen hallitsevien opettajien keskuudes- sa.Tänä vuonna on ilmestynyt jo toinen, lähes 600 sivua käsittävä kaksipuolinen
››taskusanakirja››, pehmeäkantinen Sámi- suoma-sámi sátnegirji eli Saamelais-suo- malais-saamelainen sanakirja, samalta tekijältä ja samalta kustantajalta (jonka nimi on välillä vaihtunut). Siitä on val- taosa, n. 330 s., suomalais-saamelaista sanastoa, jossa on alkusanojen mukaan yli 20 000 sanaa. Kirjat siis täydentävät kätevästi toisiaan. Jälkimmäinen on sitä paitsi erinomainen uudennos tekijän kohta kymmenen vuotta sitten julkaise- maan Sámi-suoma sátnelistuun (1984), jota puolestaan edelsi kaksisuuntainen Skuvlaterminologiija (1982). Uudet kirjat ovat osuneet sopivasti saamen kielilain voimaantulon alkuvaiheisiin, jolloin
kääntäjät yhä useammin tarvitsevat täl- laisia käytännön apuvälineitä. Ja mikä parasta, jälkimmäisessä sanakirjassa on jo otettu huomioon ja korjattu ensim- mäiseen laitokseen jääneitä epätark- kuuksia ja lapsuksia (esim. kantansa mukaisesti éovádit pro ãogádit, vaikka ääntämyseron vähäisyys tai olematto- muus on jo voinut johtaa jälkimmäiseen etymologiointiin).
Välillä Sammallahden sanakirjatehdas on ehtinyt tuottaa useita muitakin saa- men kielen käyttäjien apuvälineitä. V.
1990 valmistui pienenä välityönä tehtaan omaankin toimintaan liittyvä tietokone- sanasto Dihtorsánít ja heti seuraavana vuonna kaksi itäisiin saamen kirjakieliin liittyvää työtä. Erikoinen on historian ensimmäinen kahden saamelaiskielen vä- linen sanasto (Sammallahti-Hvoro- stuhina 1991), jonka valmiiksi kaksikie- linen nimikin on vaikeasti muille kielille kääntyvä, kun sekä kildinin- että poh- joissaamenkielinen (kuten myös koltta) nimittää omaa kieltään pelkäksi ››saa- meksi››. Tässä hankkeessa Sammallah- della oli toisena kirjoittajana nuori kil- dininsaamelainen tutkija Anastasia Hvo- rostuhina. Laajemman Suomi-koltan- saame sanakirjansa hän teki yhteistyössä Jouni Mosnikoffin kanssa (Sammallah- ti-Mosnikoff 1991), joka hänellä on ol- lut työkumppanina jo useiden aiempien sanastojen teossa, viimeksi Pienen kol- tansaame-suomi sanakirjan (Mosnikoff- Sammallahti 1988) laatimisessa. Ja ku- ten kehittyvässä tuotantolaitoksessa ai- nakin, tuotetta on koko ajan parannet- tu: kumppanusten uusimmat koltansaa- men kirjat käsittävät yhteensä jo reilut 350 sivua ja niistä uudemmassa on mu- kana laajahko kielioppiosa taivutusesi- merkkeineen ja -tyyppeineenÅ
Vasta tämän vuosisadan loppupuoli on muutoinkin tuonut saamen kielen jo- tenkuten laajemmin suomenkielisten ulottuville. Suuren työn siinä on tehnyt
opettaja Pekka Lukkari sanakirjoillaan (1974, 1977), jotka hän on julkaissut saamenkielisten oppikirjojensa ohella?
Sittemmin on ilmestynyt muitakin pie- nehköjä sanastoja (esim. Vest-Luukka- nen 1992). Kuvailevaa tai systemaattista kielioppia joudutaan kuitenkin vielä odottamaan, mutta joitakin oppikirjoja on sentään ilmestynyt. Niistä on ennen muita mainittava Pohjoismaiden radio- yhtiöiden yhdessä julkaisema sarja Dav- vin 1-4, jonka aineisto on ohjelmoitu kappaleittain eteneväksi, sekä Sammal- lahden - kenenkäs muun! - yhdessä Mikko Korhosen ja Jouni Mosnikoffi n kanssa julkaisema Kollansaamen opas (1973). Naapurimaiden puolelta on voitu käyttää Nielsenin uusintapainosten ja Ruongin ja Bergslandin kirjojen ohella mm. Thor Fretten (1975), Olavi Korho- sen (1973, 1979), Nils Jernslettenin (1983) ja Mikael Svonnin (1990) sanakir- joja sekä Klaus Peter Nickelin kielioppia (1990). Moni on voinut odottaa koulute- tuilta saamelaisilta enemmänkin, mutta on muistettava, että puhtaasti saamen- kielisten oppi- ja käsikirjojen puolella on vielä suurempia aukkoja: vain muutamia koulujen oppikirjoja, yksi suppea kieli- oppi ja joitakin erikoissanastoja (mm.
Sammallahti 1980, Magga 1980, Utsi 1984, 1986, Labba-Solbakk-I-lolm- berg 1977, Utsi Gaup-Nergård-Nystad -Valkeapää 1990, Gaski-I-Iirvonen- Näkkäläjärvi 1992). Työkenttää on siis vielä pitkälti edessä.
*
Takaisin pohjoissaamen kentille, saamen valtakielen sijoille. Sen puhuma-aluehan ulottuu koltan ja inarinsaamen rajoilta läheltä Patsjokea aina luulajansaameen ' Täydennykseksi mainittakoon lisäksi inarinsaamen sanakirja (Sammallahti - Morottaja 1983), josta on jo ilmestynyt uusi yksisuuntainen laitos (1993).
2 Molemmat on julkaistu Lapin sivistys- seuran uudemmalla kirjoitustavalla, joka oli Suomessa käytössä v. 1952- 78.
lännessä, Jäämeren rannoilta Sodanky- län ja Norlannin metsäseuduille. Sen päämurteita ovat itä- ja länsiruijalaiset murteet, joita kumpiakin puhutaan myös Suomen puolella, sekä ns. meri- saame pohjoisessa (nykyisin lähinnä Va- rangissa) ja tornionsaamelainen ryhmä Muonionjoen-Lätäsenon lounaispuolel- la, luulajansaamen tuntumassa. Tähän- astiset käytössä olevat sanakirjat katta- vat pohjoissaamesta vain osan, Nielsen tunnetusti itä- ja länsiruijalaisten mur- teiden norjanpuoleisia osia ja Mikael Svonnin suppeahko sanakirja ansiok- kaasti myös tornionsaamelaisuuksia.
Niinpä Sammallahdella on ollut sekä syytä että tilaisuus avata uutta uraa laa- jentamalla sanakirjan murrepohjaa. Tu- los näkyy jokseenkin varovaisina viit- tauksina Suomen (S), Ruotsin (R) tai Norjan (N) puoleisiin erikoisuuksiin, jotka voivat olla luonteeltaan sekä uusia
että vanhoja.
Jotkin tyypilliset Ruotsin puolen il- maukset, kuten goahtoeanan 'kotimaa, -seutu° tai njuolggus 'oikeus`, käsitetään pohjoisempana usein väärin jopa laulu- teksteissä; nyt niistä ainakin jälkimmäi- nen tulee selitetyksi suomenpuolelaisille.
Uudissanastossa on niin ikään tätä uu- dempaa murrejakoa maittain, osin kun- kin maan hallintomallien mukaisesti (esim. Ruotsissa doaimmahaı `virasto', muualla 'toimisto', Norjassa mánáidskuv- la 'ala-astefi jota Suomessa ja Ruotsissa vastaa käännöslaina vuolledássi). Samoin vanhojen termien uudiskäyttö ja uudis- muodosteet ovat voineet jäädä paikalli- siksi. Sammallahti merkitsee divat-sanan (››tivunti››) uusmerkityksen (lakisäätei- nen) maksu' norjanpuoleisuudeksi, mut- ta muistaa vasta jälkimmäisessä kirjas- saan merkitä, että Juhani Nuorgamin uudismuodoste šleadga 'sähkö' rajoittuu Suomen puolelle. Kirjan julkaisupaikas- ta tietysti johtuu, että ilmiön rajoittumi- nen Suomeen on muutenkin noteerattu harvemmin kuin vastaava norjan- tai ruotsinpuoleisuus. Tämä näkyy havain- nollisesti lähes peräkkäisistä termeistä
gielddaovdagoddi ja gíelddaráddehus, jot- ka molemmat tarkoittavat kunnanhalli- tusta, edellinen Norjassa, jälkimmäinen Suomessa.
Odotuksen mukaisesti juuri uudissa- nastossa tekijä on joutunut karsintatöi- hin ja päätynyt joskus ratkaisuihin, jot- ka voivat aiheuttaa keskustelua. Esim.
Ruongin vapaasti johtelema vástu 'vas- tuu' näkyy loistavan poissaolollaan.
vaikka se on edelleenjohtamisen kannal- ta selvästi kätevämpi kuin vanha kään- nöslaina ovddasvástádus ››edesvastaus››.
Mutta kun myös Norjan puolella suosit- tu várašit (várahit) 'varata, varautua, ennakoida” näkyy puuttuvan, voi ehkä arvata että nämä ovat unohtuneet. Yh- den miehen hankkeessa se ei olisi mi- kään ihme, varsinkin kun aineisto käy laajuudeltaan yli yhden ihmisen sanava- raston. Jossain vaiheessa on luiskahta- nut joukosta esim. tavallinen verbi nohkkat 'nukkua; nukahtaa', samoin ad- verbi báifáhkka 'yhtäkkiä' ja éottaráigge 'kurkusta (alas)', muutama harvinaisem- pi substantiivi kuten ciellá 'kiljuhanhi' (yksi monista nimistä), cihcí 'pikkulintu', došmí 'tyhmyri', sekä suvunnimet Gassa- juolgi ja Vulleš, viimeksi mainitut epäi-
lemättä vahingossa.
Suhteellisesti enemmän kuin sananva- linnassa on vaikeita ratkaisuja merkitys- puolella. Ne korostuvat listatyyppisessä sanakirjassa, jossa on säästeliäästi esi- merkkejä ja myös kovin vähän viittauk- sia synonyymeihin tai variantteihin. Poh- joissaamessa ovat tunnettuja mm. itä- ja länsimurteiden väliset sanastoerot, joita Nielsen on listannut oppikirjansa kol- manteen osaan. Merkityserot ulottuvat niinkin keskeiseen termistöön kuin sáp- melaš 'saamelainen', joka halutaan Kou- tokeinossa ymmärtää pelkästään 'poro- mieheksi', tai návdi 'petoeläin`, joka on lännessä nimenomaan 'susi'. Mutta kun jo vuosisadan jatkunut julkinen kansal- linen toiminta on ylläpitänyt sápmelaš- termin yleisempää merkitystä, on sen paikallinen erikoismerkitys syrjäytynyt tai syrjäytymässä etnografiseksi erikoi-
suudeksi eikä se ole mahtunut myöskään Sammallahden moderniin sanakirjaan.
Samoin on uudenaikaisessa kielenkäy- tössä yleistyneestä dutkat-verbistä ('tut- kia') jätetty pois sen vanhempia merki- tyksiä 'kouria, koetella kipeästi, kuulus- tella' - ehkä turhaankin. Verbi dárjat 'sietää kuumaa' on jätetty ilman itäistä lisämerkitystään 'kestää kylmää, tarjeta', kun taas éuvdi-sanan kohdalla on unoh- dettu Ruotsin puolella yleinen merkitys 'sormi' (muualla suorbma). Hyvänä esi- merkkinä suppeamman merkityksen va- linnasta voidaan mainita termi éoaviãu, joka on käännetty ”vikloksi” itäruijalais- ten murteiden mukaisesti eikä lainkaan koutokeinolaisittain ››kahlaajaksi››; il- meisesti tähän on vaikuttanut kielen- huollon pyrkimys yhtenäiseen termis- töön. Mutta esim. nuoraidskuvla suoma- laisittain ja historiallisesti 'kansanopis- tona' tuskin pystyy kumoamaan norja- laisen byrokratian luomaa 'yläasteen' merkitystä; niinpä merkityksen rajausta 'kansanopistoksi' täytynee pitää joko lapsuksena tai turhanaikaisena yritykse- nä.
On toki selvää, että isoon sanakirjaan mahtuu paljon sellaista pientä, joka voi- si olla toisinkin. Sopiiko esim. ››reeskaa››
eli 'kääpiösiikaa' (reaská) nimittää mui- kuksi? Ilmeisesti ei, sillä myöhemmän sanakirjan suomalais-saamelaisessa osas- sa muikulle on kaksi muuta vastinetta.
Onko oikein mennä virran mukana ja käyttää 'tärkeästä' vain muotoa dehálaš kun ››kaikki niin tekevät››, vaikka van- hemmiten sanasta on ollut vain muodot dehalaš ja deatalas' (jotka vastaavat pa- remmin suomen ››tähdellistä››)? Ei, vaik- ka onkin vaikea ruveta kieltämään tuota uutta nousukasta. Ohjelmallisesti on kyl- lä jätetty pois ››hálddáhus›› ja hyväksytty vain hálddahus 'hallinto', vaikka jokin väärinkäsitys elättää sitkeästi edellistä- kin uudismuodosteen väännöstä. Jotkin käytänteet voidaan tulkita pelkiksi ma- kuasioiksi: olisiko kirjoitettava hieman etymologioivasti ãáhcegáttolmmos' vai niin kuin Sammallahti tekee allegroään-
tämystä kuvaavasti éáhcegatolmmos' ('rantalainen', läh. ei-porosaamelaisen merkityksessä). Näitä ongelmia tulee ta- van takaa eteen paikannimissä (esim. lä- hekkäiset kohteet Buollanguoika ja BMO/- lángoadesavu). Jotkut karigasniemeläiset keksivät jokin aika sitten ruveta kutsu- maan omaa kyläänsä nimellä Gárjas- njárga pro Gáregasnjárga. Lyhentymä- muoto oli kuitenkin vielä niin labiili, et- tä sen olisi voinut yhtä hyvin ellei pa- remminkin kirjoittaa muotoon Gárjjas- njárga. Vaikka tämä nimenomainen kansankielisyyden purkaus on sittemmin laantunut, riittää paikannimien merkin- tätavoissa edelleen ihmettelemistä. Esi- merkiksi sopii mainita vaikkapa Fuoit- njárga = BuNEs (Varangissa), josta mo- net voivat kuvitella tietävänsä että ni- meen ››kuuluu›› historiallisesti k eikä l.
Epäselviin elisiotapauksiin saattaisi olla omiaan tavunloppuisen 1:n tilalle ››neut- raalimpi›› h, mutta juuri Fuoitnjárgan ta- paisissa lyhentymissä se on keinotekoi- sen tuntuinen, koska /j/:tä edustavan vokaalinjälkeisen i:n perässä ei muuten merkitä tavun loppuun hıta vaan k, p tai t (esim. fuoikku 'valittaen',fáíppun 'hui- don', áittít 'aitat').
*
Sanakirjatehdas on edelleen käynnissä.
Norjan puolella on ehditty odottaa sa- nakirjan norjaan kääntämistä jo vuosi- kausia, mutta tämä kulttuuriviennin muoto on jäänyt puolitiehen, kun tekijä itse ei ole paneutunut norjannostyöhön.
Sitä ennen sanakirjasta voi syntyä uusi, entistä laajempi laitos Suomen puolella.
Pohjoissaamesta on toki saatu myös tuo kaksisuuntainen ››taskukirja››, Saamelais- suomalaís-saamelainen sanakirja. Siitäkin pari sanaa.
Tämän kirjan sanasto alkaa redupli- katiivisella kieltosanalla a-a, jota ei ole aiemmassa, isossa sanakirjassa. Samoin kirjaimen á aloittajana on uutuus verrat- tuna edelliseen laitokseen: kysymyssana a'-a - sinänsä moneen kertaan tuttu kir- jallisuudestakin, esim. Nielsenin sanakir-
jasta. ››Korjauksen›› takia on ehkä lupa olettaa, että isommasta kirjasta nämä olivat vain unohtuneet. Mutta tämänta- paisissa pikku valinnoissa piilee myös oma logiikkansa: tässä tapauksessa var- sinaiseksi lisäykseksi paljastuu vain edel- linen, kieltosana a-a, kun taas kysymys- sana on ratkaistu isommassa sanakirjas- sa toisella tavalla, kaikukysymyspartik- kelin -a avulla (samoin kuin toinen tällä partikkelilla muodostettu sana mai-a, maid-e). Pienemmässä, listamaisemmassa taskusanakirjassa on siis enemmän val- miiden rakenteiden kuin rakenneosien noteerauksia, vaikka tavallisimmat liite- partikkelit, kuten -go, löytyvät toki sii- täkin.
Molemmille kirjoille yhteinen piirre on terminologinen tarkkuus vastineiden valinnassa, mutta sekin on ilmeisesti ke- hittynyt työn myötä. Esim. verbi stálet on käännetty Saamelais-suomalaisessa sanakirjassa 'puuhastella, touhottaa' (samoin kuin osittain myös verbi stál'- let), mutta taskusanakirjassa on kuvaa- vampi käännös 'pörrätä, mesoa (huma- laisista tms.)'. Verbi stá1'let, joka tar- koittaa varsinaisesti 'käyttäytyä staalo- maisesti', on jätetty pienemmästä kirjas- ta kokonaan pois. - Mutta tarkkuus il- menee etenkin kahdella muulla tavalla:
uudenaikaisten, osin byrokraattisten termien runsautena ja toisaalta kansan- kielisten ja kansatieteellisten ilmausten suosimisena (maatalouseläke, lâäninvero- virasto; lylynaula, pöpelikkö). Kun edel- linen piirre loitontaa nykyaikaista käyt- tösanakirjaa perinteisistä epäkirjallisen kielen koosteista, on jälkimmäinen omi- aan lähentämään sitä perinteeseen.
Etenkin peräpohjolan murteiden ilmauk- set kaipaavat kuitenkin jonkin verran se- littelyä, ettei lukija joutuisi harhaan, tyy- liin urakka (urosporo 2. talvenaan) va- ritzh. Em. lylynaulasta voi olla vaikea päätellä, että se on sama kuin naula tai puunaula, ellei viitsi tarkistaa sanaa (náv- lí) toisinpäin. Myös ruto (saamen rohtu) oudoksuttanee useimpia suomalaisia, kun mukana ei ole viittausta (joenvarsi)-
lehtoon tms. Saman ymmärtämisongel- man tosin voi kohdata yhtä hyvin eri- koisalojen tai byrokratian termiviida- koissa (alfanumeerinen, ylikuormamak- sumääräys) tai suomalaisen kielitajun ohittavissa lainasanoissa (kommunikaatio jne.). Usein niihinkin sentään löytyy jo- kin auttava vihje, kuten hakusanassa konkluusio sulkulisäys johtopäätös.
Sanakirjan hyödyllisyys testautuu lo- pullisesti vasta käytössä, ja tavallisen käyttäjän tärkein kriteeri kirjan hyvyy- delle taitaa olla se, että siitä löytyy, mitä haetaan. Sammallahden Saamelais-suo- malais-saamelainen sanakirja tulee var- masti ahkerasti testatuksi saamenkielis- ten tekstien teossa, varsinkin käännös- töissä. Epäröivä kirjan hankkija voi vil- kaista vaikkapa, mitä olisi saameksi emäs, happi, typpi, vety; avoliitto, elin- keinotulo, inventaario, ulosotto; atlasni- kama, kangasmaitikka, liekovarpio, tun- turipoimulehti tai vaikkapa laivanvarus- tamo tai suoramarkkkínointi. Kaikki tä- mä ja paljon muuta kirjasta löytyy, eleettömästi mutta ei aina ilmeettömästi tarjottuna. Eivätköhän useimmat käyttä- jät ole tyytyväisiä ja osaa soveltaa kirjan antia käytäntöön, jos eivät muuten niin edestakaisin selaamalla ja ripauttamalla hiukan mielikuvitusta sekaan.
SAMuLı Aikio KIRJALLISUUS
Davvin = Saamen kielen peruskurssi Davvin 1-4. Toim. Inga Guttorm, Johan Jernsletten ja Klaus Peter Nickel. Suomenkielinen versio: Inga Guttorm ja Veikko Holmberg. Piir- rokset: Merja Aletta Ranttila. Oy Yleisradio Ab, Opetusosasto, Hel- sinki 1984-87. Yht. yli 900 s.
FRETTE, THoR 1975: Norsk-samisk ord- bok. Dárugiel-sámigiel sádnigifji.
Universitetsforlaget, Oslo. 203 s.
GAsKı ,I-IARALD - Hı RvoNEN,Vuokko - NAKKALAJARVI, ELLEN 1992: Girjjá- lašvuoda tearpmat. Sámi Oahpa- hUSráddi [Guovdageaidnul 55 s.
JERNsLErrEN, Nı rs 1983: Algosátnegirji.
Universitetsforlaget, TromsØ. 104 s.
KoRHoNEN, Mikko - MosNı KoEE,JoUNi - SAMMALLAHTI, PEKKA 1973: Kol- tansaamen opas. Castrenianumin toimitteita 4. Helsinki. 169 s.
KorırioNEN, OLAvı 1973: Sádnigifji sá- migielas ruotagillii / ruotagielas sá- migillii - samisk svensk / svensk samisk ordbok. Samernas folk- högskola, Jokkmokk. 236 s.
_- 1979: Bákkogir'je julevusámes dár- rui / dáros julevusábmái - Lule- samisk svensk / svensk lulesamisk ordbok. [Skolöverstyrelsen] Uppsa- la. 556 s.
LABBA, PER STEFAN - SoLBAKK, AAGE - I-IoLMBERG, VEı KKo 1987: Sámás 1-3. Oy Yleisradio Ab, Sámi Ra- dio [Helsinki]. 614 s.
LUKKARI, PEKKA 1974: Sami-suoma sad- nekirji. Saamelais-suomalainen sa- nakirja. Lapin sivistysseuran julkai- suja 34. Helsinki. 172 s.
i 1977: Suoma-sami sadnekirji. Suo- malais-saamelainen sanakirja. La- pin sivistysseuran julkaisuja 38.
Helsinki. 208 s.
MAGGA, OLE HENRIK 1980: Giellaoahp- pa, jietna-, hápme- ja cealkkaoahp- pa oanehaššat šilgejuvvon. - Di- edut 1980: 3. Sámi Instituhtta [Guovdageaidnu]. 89 s.
MosNı KoFE, JoUNı - SAMMALLAHTı, PEKKA 1988: U'cc sääm-lää'dd sää'nnkeârjaå. Pieni koltansaame- suomi sanakirja. Jorgaleaddji Oy [Utsjoki]. 151 s.
Nı cKEL, KLAus PETER 1990: Samisk grammatikk. Universitetsforlaget [Oslo]. 539 s.
SAMMALLAr-rrr, PEKKA 1980: Jietnadat- oahppa, fonetihka vuoddoáššit I. - Diedut 1980: 2. Sámi Instituhtta [Guovdageaidnu]. 36 s.
i 1982: Skuvlaterminologiija, gaska- boddosaš öoakkaldat. Kouluhalli- tus, Valtion painatuskeskus, Hel- sinki. 186 s.
-- 1984: Sámi-suoma sátnelistu oahp- pagirjebargguid várás. Kouluhalli- tus, Valtion painatuskeskus, Hel- sinki. 89 (numeroimatonta) sivua.
SAMMALLAHTI, PEKKA - I-IvoRosTUHıNA, ANAsTAsiJA 1991: Unna sámi-sãm' sätnegirjjáš. Udc' sãm'-sámi soagk- negka. Girjegiisá Oy, Ohcejohka.
SAMMALLAHTı, PEKKA - MoRoTTAJA, MATTI 1983: Säämi-suoma-säämi škovlasänikirje. lnarinsaame-suomi- inarinsaame koulusanakirja. Ráidu, Ruovttueatnan gielaid dutkan- guovddáåa sámegiel doaimmahusat 1. Kotimaisten kielten tutkimuskes- kus, Helsinki. 214 s.
- 1993: Säämi-suoma sänikirje. Ina- rinsaamelais-suomalainen sanakirja.
Girjegiisá Oy, Ohcejohka. 165 s.
SAMMALLAHTI, PEKKA - MosNı KoEE, JouNı 1991: Suomi-koltansaame sa- nakirja. Lää'dd-sää'm sää'nnke'rjj.
Girjegiisá Oy, Ohcejohka. 202 s.
SvoNNı , Mı KAEL1990: Sátnegirji / Sámi- IUOtZI-Såmi - Samisk-svensk/
svensk-samisk ordbok. Sámi Girjjit, Jokkmokk. 266 s.
UTsi, Eon. 1984: Dearwasvuoda- ja so- sialsuorggi sánit ja dadjanvuogit.
Jåfgaı adxiji As. [vanasgiedaij 221 _ 1986; Anaı
s.omiia. Jåfgaı aduji Ås.
[Vanasgieddi]. 120 s.
UTsı GAUP, ELısABETH - NERGARD, AR- NE - NYsTAD, ARNE - VALKEAPÄA, Nı LsHENı uk 1990: Matematihkkasá- nit dárogielas sámegillii / sámegie- las dárogillii. Sámi Oahpahusráddi [Guovdageaidnuj 77 s.
VEsT, JovNNA-ANDE - LUUKKANEN, MARsA 1992: Matkalle mukaan suomi-saame-suomi sanakirja. Gum- merus, Jyväskylä. 160 s.
Miksi paikannimet muuttuvat?
ViBEKE DALBERG Stednavnewndringer og funktionalitet. Analogisk stedrıavneomdan- nelse, epexegetisk stednavnedannelse og stednavneskıfte belyst ved danske to- ponymer. With an English summary. Nav- nestudier udgivet af Institut for Navne- forskning nr. 33. Kabenhavn 1991. 273 s.
ISBN 87-7421-704-6.
Vibeke Dalbergin kirja käsittelee nimistön- tutkimuksen alalla keskeistä ja tärkeää ky- symystä: paikannimien käyttöä. Tanskan johtavan nimistöntutkijan kaksi vuotta sit- ten ilmestynyt väitöskirja on siis sosio-ono- mastinen. Se pyrkii selvittelemään niitä me- kanismeja ja motiiveja, jotka säätelevät pai-
kannimien käyttöä. Tutkimuskohteena ovat paikannirnissä tapahtuvat muutokset ja pai- karmimien ja eri nimivarianttien käyttökel- poisuus kielenkäyttötilanteissa. Suomessa samoin kuin muualla maailmassa nimien käyttöä pohtiva tutkirnus on ainakin asti jäänyt paljolti muun nimistöntutkimuk- sen varjoon. Tällä hetkellä se kuitenkin ilahduttavasti näyttää saavuttavan enemmän suosiota nimistöntutkijoiden parissa.
Lähtökohdakseen Vibeke Dalberg on ot- tanut paikarmimien funktionaalisuuden eli käyttökelpoisuuden. Kommunikaatiotilan- teissa paikannimien on toimittava mahdol- lisimman hyvin. Tätä paikannimien toimin- takykyä Dalberg analysoi tarkastelemalla erilaisia paikarmimimuutoksia ja niiden syi- Dalbergin mukaan paikarmimet muuttu- vat, jotta ne voisivat entistä paremmin toi- mia paikarmiminä.
Dahlberg tarkastelee kirjassaan kolmen- laisia muutoksia: paikannirnien analogista muuttumista, epeksegeesiä ja paikannirnien vaihtumista.
Analoginen muuttuminen
Paikannimistön analogisiin muutoksiin Dal- berg sisällyttää ennen kaikkea kansanety- mologiset muutokset. On huomattava, että terrnillä kansanetymologia on erilainen merkitys hänen tutkimuksessaan kuin suo- malaisessa nimistöntutkirnuksessa. Suomes- sahan kansanetymologialla on tarkoitettu
››kansanomaista nimitulkintaa›› (NTTN).
Tanskassa kansanetymologialla ja paikanni- men kansanetymologisella muuttumisella on tarkoitettu säännötöntä analogista muut- tumista. Kansanetymologiaan on siis lasket- tu kuuluviksi ne tapaukset, joissa kielenpu- hujat ovat muuttaneet joko kokonaan tai osittain läpinäkymättömiä nimiä ymmärret- täviksi, läpinäkyviksi. Dalbergin mukaan kansanetymologisessa muuttumisessa ei kuitenkaan ole kyse pelkästään Muut- tuvat nimet eivät aina ole läpinäkymättömiä eivätkä muutetut läpinäkyviä. Myös lä- pinäkyvä nimi voi muuttua, esim. sellainen, jossa on kielenkäyttäjälle tuttu perusosa.